2012. november 19-én a Pesti Evangélikus Egyház Gyülekezeti Nagytermében mintegy 70 főnyi résztvevő, Horányi Özséb vezetésével megbeszélést, illetve vitaestet tartott a fenti címmel. Nem az elhangzottakat szeretném ismertetni, sem a velük kapcsolatos állásfoglalást, inkább néhány megfontolandó mondatot szeretnék kiemelni további gondolatébresztőnek.

Szilánkok

Anna szerint ez nem jó cím, mert a szilánk akkor keletkezik, amikor valami összetörik. A sziporkák sem jó, mert nem akart senki sziporkázni...

Az antiszemitizmus minden létező formájában elfogadhatatlan. Olyan viselkedésmód, mely távol van minden gentlemanlike-tól, és aki ezt másképp gondolja, az biztos, hogy előbb-utóbb ezzel, vagy azzal össze fog ütközni. Erről szinte nem is érdemes beszélni. Arról talán inkább, hogy valaki más, antiszemitának címkéz valakit. Ez nem annak a realitásnak a kérdése, hogy ki antiszemita és ki nem, hanem egy másik történet, erről van értelme beszélni: miként kell, célszerű, szabad, megosztó témákban nyilvánosan megszólalni? Miként kell, célszerű, szabad valaki más véleményének érvényességi igényét (Habermas) elismerni?

Ki írja a történelmet? A történész, vagy a társadalmi közeg? Ha a történész jól végzi a feladatát, munkája különbözik a szubjektív személyi emlékezettől. A történészek által a múltról tett kijelentések másfajta érvényességgel bírnak, mint az egyéni emlékezet krónikái. Tudnak mondani a múltról érvényes állításokat, ha arra képtelenek is, hogy 100 százalékosan rekonstruálják. Hogy ezt melyik történész milyen mértékben tudja megtenni, az vita kérdése. Párhuzamosan létezhetnek különböző témákból különböző interpretációk.

Van kulturált vita a történész szakmán belül. <a href="http://kommentar.info.hu/iras/2011_5/az_el_nem_mulo_mult_francois_furet_ernst_nolte_es_a_nemet_torteneszvita" target="_blank">Ernst Nolte és Francois Furet fasizmussal kapcsolatban kifejtett vitája</a> végén az álláspontok majdnem olyan távolt álltak egymástól mint a levélváltás előtt, de egyik sem nevezi a másikat kriptokommunistának, fasisztának, vagy antiszemitának, egymás tiszteletben tartásával mondják el a véleményüket.

Vannak történészek, akik 10, 20 vagy 30 évet szentelnek az életükből annak, hogy egy korszakról szakmailag megalapozott véleményt mondjanak. Akkor előlép egy irodalomtörténész vagy szociólógus, és egyszerűen kijelent valamit és punktum. Akkor a történész elgondolkodhat azon, hogy ki írja a történelmet? Ki mondja meg az igazat? Minél kevésbé fekete-fehér valami, annál nehezebben felfogható, ezzel visszaélnek egyesek. Az interneten gyakran álnevek mögé bújva, egyszerű válaszokat adnak komplikált kérdésekre - ez helytelen. Egyes dolgokat másként látunk, ez az egyéni emlékezet. Egy történész viszont egy korszakot sok szempontból vizsgál, az egyén, az irodalom, a kultúra, a társadalom szempontjából. Ha ezek közül egyet emelünk ki, a saját, személyes, legfőbb szempontunkat, és ezt abszolutizáljuk, akkor szintén nem történetírást művelünk.

A sajtóban már senki nem akar tanulni, sokkal inkább oktatni, még inkább büroktatni. Több mint 40 éve írok publicisztikát, amit véleményformáló műfajnak is mondanak, de nekem még soha, senkinek a véleményét nem sikerült megváltoztatnom.

Nem az igazság számít (kivéve, ha vékony a jég), egyre inkább az az érdeke mindenkinek, hogy az oldala, a pártja álláspontját védje. Ez általában erősebb, mint az igazság, melyből úgy is sok van. Az ember nehezen viseli a <a href="http://hu.wikipedia.org/wiki/Kognit%C3%ADv_disszonancia" target="_blank">kognitív disszonanciát</a>.

A hitvitákban, és azóta még inkább, a meggyőzés helyett hasznosabb az ellenfél átkozása, nemes és nemtelen eszközökkel történő lejáratása.

Csak annak a vitának van értelme, mely közelebb hozza egymáshoz a véleményeket, és a mögöttük álló embereket.

Az emberek többsége a saját előítéleteihez mazsoláz ki tényeket és érveket a vitafolyamból, melyekkel megerősíti álláspontját. Árnyalni, nem tud és nem is akar, ez a vita diszfunkcionálissá váló jele.

Totális információs zűrzavarnak nézünk elébe. A második bábeli zűrzavartól félek, mely abban különbözik a bibliai elsőtől, hogy most megértjük, mit mond a másik, csak éppen nem hisszük elé neki - az eredmény ugyanaz. Van-e esélyünk? Csak akkor, ha nem csupán a másik fél hibáit keressük, hanem az igazságait is, azt nézve, mit tanulhatunk belőle. Egy jó vitában nem a másik megsemmisítése, hanem a magam épülése fontos, hogy én mit nyerhetek. Ha tanulok belőle, akkor igazam van, ha a vitában nem volt igazam, akkor is.

Egyes írók, például Jókai, roppant hatásos képeket terjesztettek el a társadalomban.

&nbsp;

Akármennyire túlburjánzik a public history, nekem és a történelemtanároknak ki kell állnunk a diákok elé, és nem mondhatjuk el tízmillió magyar történetét magyar címszó címén. Valami olyan elfogadott tudást kell átadni, melyben a professzionális történészek megegyeznek.

A 20. század 3. harmadára a világra vetett tekintetünk megváltozott. A világ is megváltozott, de ahogy nézzük, az is megváltozott. Miért állt elő ez a rendkívül érzékeny, frusztrált helyzet a 20. századi történelmi vitákkal kapcsolatban? Azért, mert mára Magyarországon kialakult a politikai tudatos emberek csoportjain belül két nagy identitáspolitikai közösség, melynek megfeleltethető két nagy politikai rend. Nagyjából a rendszerváltásnál eltávolították a szobrokat, melyekről úgy gondolták, hogy a régi emlékezetpolitika rekvizitumaiként eltakaríthatók, az utcákat átnevezték, de ezzel nem lett vége. Az újratemetésből, Nyírőből, másokból keletkezett egy olyan érthető érzékenység, amely a történészeket be akarja sorolni vagy ebbe az identitáspolitikai vonalba, vagy abba. Az a fajta távolságtartó attitűd, melyet érvényesíteni próbáltam az eddigi munkám során, és amelyre a diákjaimat is tanítottam, ezt ki így fogadta meg, ki úgy fogadta meg, ebben különböztek, az ma elfogadhatatlan ezen az oldalon is, és azon az oldalon is. Azt várja mindkét oldal, hogy állj ide! Ne gondolkozz, mondd azokat az egyszerű jelszavakat, amelyeket én mondok.

Identitáspolitikát űző történész.

&nbsp;

&nbsp;

&nbsp;

...  unk el

&nbsp;