2012. november 19-én a Pesti Evangélikus Egyház Gyülekezeti Nagytermében mintegy 70 főnyi résztvevővel Horányi Özséb vezetésével megbeszélést, illetve vitaestet tartottak a fenti címmel. Nem célunk az elhangzottak ismertetése, sem a velük kapcsolatos állásfoglalás. Ennek a kis cikknek inkább az a célja, hogy néhány jó gondolatot továbbítsunk, melyeket érdemes megfontolni, továbbgondolni.

Szilánkok

Anna szerint ez nem jó cím, mert a szilánk akkor keletkezik, amikor valami összetörik. A sziporkák sem jó, mert nem erről volt szó...

Az antiszemitizmus minden létező formájában elfogadhatatlan. Olyan viselkedésmód, mely távol van minden gentlemanlike-tól, és aki ezt másképp gondolja, az biztos, hogy előbb-utóbb ezzel, vagy azzal össze fog ütközni. Erről szinte nem is érdemes beszélni. Arról talán inkább, hogy valaki más, antiszemitának címkéz valakit, és ez nem annak a realitásnak a kérdése, hogy ki antiszemita és ki nem, hanem egy másik történet, erről van értelme beszélni: miként kell, célszerű, szabad megosztó témákban nyilvánosan megszólalni? Miként kell, célszerű, szabad valaki más véleményének érvényességi igényét (Habermas) elismerni.

Ki írja a történelmet? A történész, vagy a társadalmi közeg? Ha a történész jól végzi a feladatát, munkája különbözik a szubjektív személyi emlékezettől. A történészek által a múltról tett kijelentések másfajta érvényességgel bírnak, mint az egyéni emlékezet krónikái. Tudnak mondani a múltról érvényes állításokat, ha arra képtelenek is, hogy 100 százalékosan rekonstruálják. Hogy ezt melyik történész milyen mértékben tudja megtenni, az vita kérdése. Párhuzamosan létezhetnek különböző témákból különböző interpretációk.

Van kulturált vita a történész szakmán belül. <a href="http://kommentar.info.hu/iras/2011_5/az_el_nem_mulo_mult_francois_furet_ernst_nolte_es_a_nemet_torteneszvita" target="_blank">Ernst Nolte és Francois Furet fasizmussal kapcsolatban kifejtett vitája</a> végén az álláspontok majdnem olyan távolt álltak egymástól mint a levélváltás előtt, de egyik sem nevezi a másikat kriptokommunistának, fasisztának, vagy antiszemitának, egymás tiszteletben tartásával mondják el a véleményüket.

Vannak történészek, akik 10, 20 vagy 30 évet szentelnek az életükből annak, hogy egy korszakról szakmailag megalapozott véleményt mondjanak. Akkor előlép egy irodalomtörténész vagy szociólógus, és egyszerűen kijelent valamit és punk tum. Akkor a történész elgondolkodhat azon a nyitott kérdésen, hogy ki írja a történelmet? Ki mondja meg az igazat? Minél kevésbé fekete-fehér valami, annál nehezebben felfogható, ezzel visszaélnek egyesek. Az interneten egyesek gyakran álnevek mögé bújva, egyszerű válaszokat adnak komplikált kérdésekre. Ez helytelen. Egyes dolgokat másként látunk, ez az egyéni emlékezet. Egy történész viszont egy korszakot sok szempontból vizsgál. Az egyén, az irodalom, kultúra, társadalom szempontjából. Ha ezek közül egyet emelünk ki, a saját,személyes, legfőbb szempontunkat, és ezt abszolutizáljuk, akkor szintén nem történetírást művelünk.

A sajtóban már senki nem akar tanulni, sokkal inkább oktatni, még inkább büroktatni. Több mint 40 éve írok publicisztikát, amit véleményformáló műfajnak is mondanak, de nekem még soha, senkinek a véleményét nem sikerült megváltoztatnom.

Nem az igazság számít (kivéve, ha vékony a jég), egyre inkább az az érdeke mindenkinek, hogy az oldala, a pártja álláspontját védje. Ez általában erősebb, mint az igazság, melyből úgy is sok van. Az ember nehezen viseli a <a href="http://hu.wikipedia.org/wiki/Kognit%C3%ADv_disszonancia" target="_blank">kognitív disszonanciát</a>.

A hitvitákban és azóta még inkább, a meggyőzés helyett hasznosabb az ellenfél átkozása, nemes és nemtelen eszközökkel lejáratása.

Csak annak a vitának van értelme, mely közelebb hozza egymáshoz a véleményeket, és a mögöttük álló embereket.

Az emberek többsége a saját előítéleteihez mazsoláz ki tényeket és érveket a vitafolyamból, és csak megerősíti álláspontját. Árnyalni, nem tudja és nem is akarja, ez a vita diszfunkcionálissá váló jele.

Totális információs zűrzavarnak nézünk elébe. A második bábeli zűrzavartól félek, mely abban különbözik a bibliai elsőtől, hogy most megértjük, mit mond a másik, csak éppen nem hisszük elé neki - az eredmény ugyan az. Van-e esélyünk. Csak akkor, ha nem csupán a másik fél hibáit keressük, hanem az igazságait is, azt nézve, mit tanulhatunk belőle. Egy jó vitában nem a másik megsemmisítése, hanem a magam épülése fontos, hogy én mit nyerhetek. Ha tanulok belőle, akkor igazam van, ha a vitában nem volt igazam, akkor is.

Egyes írók, például Jókai, roppant hatásos képeket terjesztettek el a társadalomban.

A 20. század 3. harmadára a világra vetett tekintetünk megváltozott. A világ is megváltozott, de ahogy nézzük, az is megváltozott.

&nbsp;

&nbsp;

Az írók

a cél. . Azt nézzük, hogy

&nbsp;

z A hihető hazugságok, a hazugságoknak vélt igazságok, a megítélhetetlen és ellenőrizhetetlen állítások kavalkádja,

Ha megdobnak kővel, fölveszem levélnehezéknek.

&nbsp;

&nbsp;

. se álláspontját.

&nbsp;

&nbsp;

Az embert csak akkor lehet meggyőzni valamiról, ha érdeke fűződik hozzá.

&nbsp;

, hanem az egyéni  , u e problémája. Különböző irányzatok, pártok más módon látják, láttatják

és ezt nem szeretik az emberek.  , l

&nbsp;

&nbsp;

megosszunk magvas Kihasználva Talán inkább z állásfoglalás Mindig nagyon érdekes   a (Bp. V. Deák Ferenc tér 4. I. em.). A megbeszélésre mintegy 70 főnyi résztvevő jelenlétében Gombár Csaba, Romsics Ignác, Ungváry Krisztián, Szále László kerített sort. A beszélgetést Horányi Özséb vezette.