<blockquote>A Szöuli Nemzeti Egyetemen (SNU) január 16-án,  Jiyoung Lee előadásában elhangzott alábbi előadásban a gayageum nemzetközi útja rajzolódik ki 1989-től napjainkig: 41 külföldi zeneszerző 60 művén át derül ki, hogyan lép ki a hangszer a „múzeumi” szerepből, és miként találkozik benne a koreai hagyomány a kortárs nyugati zenei gondolkodással – személyes történeteken, bemutatókon és emlékezetes darabokon keresztül.</blockquote>
<img class="alignleft wp-image-5181" src="http://oroszlanklub.com/wp-content/uploads/2026/01/2026-01-18_001626.jpg" alt="" width="190" height="258" />Gyerekkorom óta az volt az álmom, hogy a <strong>gayageum</strong> ugyan hagyományos hangszer, de ne csak egy „múzeumban megnézhető” tárgy legyen, hanem <strong>világszerte játszott</strong>, és <strong>világszerte szeretett</strong> hangszer. Valószínűleg ezért is nyílt sok utam ebbe az irányba.

Az évek során sok <strong>külföldi zeneszerzővel</strong> dolgoztam együtt gayageum-projekteken, és rengeteg darabot adtam elő. Az első alkalom, amikor külföldi szerző művét játszottam, <strong>1989-ben</strong> volt, közvetlenül az egyetem után, amikor már a <strong>Nemzeti Gugak Központban</strong> dolgoztam. Akkor egy <strong>ghánai</strong> (Afrika) zeneszerző műve került elém. Azóta <strong>41</strong> zeneszerző <strong>60</strong> művét adtam elő.

Ennek a kollokviumnak a készítése közben nekem különösen jó volt, hogy végre rendszerezni tudtam: korábban őszintén szólva egyáltalán nem volt rendben a fejemben és a jegyzeteimben, hogy <strong>mit, mikor és hogyan</strong> játszottam. Eredetileg azt gondoltam, hogy a mai előadás címe valami nagyon nagyívű lesz (például „a velem készült gayageum-művek alakulása”), de a rendszerezés hónapokig tartott, és közben az is felmerült bennem: biztosan kimutatható-e egyértelmű „változási ív”.

Úgyhogy ma inkább <strong>alapozó jelleggel</strong> teszem meg ezt: azok közül a darabok közül, amelyeket eddig előadtam, néhányat szeretnék bemutatni, amelyek különösen emlékezetesek számomra – mert nagyon jók, mert nagy zeneszerzők írták, vagy mert valami személyes élmény kötődik hozzájuk.

A repertoáromban voltak <strong>gayageum-szólódarabok</strong>, <strong>kamaradarabok</strong>, <strong>versenyművek</strong>, és olyan esetek is, amikor például <strong>koto</strong>-ra vagy <strong>guzheng</strong>-re írt művet játszottam gayageumon, vagy akár nyugati hangszerekre írt zenét ültettünk át.

A listám az <strong>1989-es</strong> első darabtól indul, és évről évre, nagyjából <strong>évente 1-2</strong> művel bővült. Most néhány fontos állomást emelek ki.

<hr />

<h2>1.) Oscar Sulley Brayma – első külföldi mű (1989. 09. 06.)</h2>
Az első darab, amit külföldi szerzőtől játszottam, <strong>1989. 09. 06-án</strong> hangzott el. Ekkor a Nemzeti Gugak Központ együttesének tagjaként léptem fel.

A koncert címe nagyjából ez volt: <strong>„A koreai és a nyugat-afrikai hagyományos zene találkozása”</strong>. Két részben zajlott a műsor, és nem egyedül játszottam: a <strong>Jeongak</strong> (udvari/hivatásos hagyományos zene) együttes tagjai együtt adták elő a programot.

A szerzőről: <strong>Oscar Sulley Brayma</strong> Ghánában született, az Egyesült Államokban (Berkeley) és Németországban tanult, tehát afrikaiként viszonylag korán erős nyugati zenei képzést is kapott. Az USA-ban is aktív volt, többek között <strong>Uhuru Band</strong> nevű zenekarával, ahol a <strong>jazz</strong> és a hagyományos afrikai zene ötvözésével vált ismertté. Több mint <strong>30</strong> éven át dolgozott előadóművészként, oktatóként, kulturális örökség-megőrzőként és dobosként.

Akkoriban én voltam a Nemzeti Gugak Központ <strong>legfiatalabb</strong> tagja, és hát… gyakran előfordult, hogy a többiek azt mondták: „amit mi nem akarunk, azt csináld meg te”. Így játszottam például egy <strong>daegeum–gayageum duót</strong> („Seoul Style”), és emlékeim szerint még más, zenekari/kamarai anyagokban is közreműködtem.

Sajnos ennél az egyetlen műnél most nincs meg nálam a kotta – a legtöbb darab kottája megvan –, de feltételezem, hogy a Nemzeti Gugak Központ archívumában meg lehetne találni.

<hr />

<h2>2.) Klaus Huber – „Rau Pinzel Speech” (1992/1993), sanjo gayageum és soribuk duó</h2>
A következő, számomra különösen fontos darab <strong>Klaus Huber</strong> műve. A cím koreai átírásban szerepel a jegyzeteimben; a magyarázat szerint a cím jelentése nagyjából <strong>„a durva ecset vége”</strong> (a cím értelmét így magyarázták).
<ul>
 	<li><strong>1992-ben</strong> komponálta,</li>
 	<li>az ősbemutató <strong>1993. 11-ében</strong> volt Berlinben, a <strong>Schauspielhaus</strong>-ban,</li>
 	<li>én egy „Berlin–Seoul” jellegű fesztiválon adtam elő,</li>
 	<li>a hangszer-összeállítás: <strong>sanjo gayageum + soribuk</strong> (énekes dob).</li>
</ul>
Huber (szül. <strong>1924</strong>) svájci zeneszerző, Németországban is sokat dolgozott, és a freiburgi főiskolán tanított; Európában rendkívül elismert alkotó volt (több akadémiai tagsággal, rangos díjakkal). Ez a darab <strong>Yun Isang (1917–1995)</strong> <strong>75. születésnapjára</strong> készült ajánlásként.

A mű előszavában Huber nagyon erős, baráti hangú szöveget ír Yun Isangról: arról, hogy barátja rendíthetetlen bátorsággal és kitartással küzdött, és hogy a koreai kultúra mély gyökerei, valamint a nyugati zenei gondolkodás „felvilágosodás-korlátai” között próbált egy átfogóbb humanizmust megfogalmazni.

Zeneileg számomra ez a darab olyan, mint egy <strong>nehezen „megfejthető”, mégis rendkívül hatásos, szürreális keleti festmény</strong>: a keleti képzőművészet absztrakt fegyelme és a kerülő úton kifejezett dinamika valahogy egyszerre van jelen benne.

A darabban sok a <strong>mikrohang</strong> (negyedhangok és finom eltérések). Ma már visszanézve azt érzem, hogy a hangolás önmagában nem volt olyan rettenetes, de akkor, mivel először találkoztam ezzel a világgal, nagyon megterhelőnek éltem meg.

A bemutató körüli időszakban az is nehézség volt, hogy sokszor nem volt könnyű a szerzővel kapcsolatot tartani, én pedig bizonytalan voltam: „jól olvasom-e a kottát, jól értem-e, amit látok”. Később – <strong>2017 nyarán</strong> – még előadhattam ezt a művet <strong>Huber előtt</strong> is. Életemben ritkán izgultam annyira, mint akkor: attól féltem, hogy ha valamit félreértek, a szerző esetleg rosszallja. Ehhez képest nagyon örült, és számomra ez maradt az egyik legemlékezetesebb pillanat. Néhány hónappal később Huber elhunyt.

<hr />

<h2>3.) Stefano Bellon – <em>Once Red</em> (2006/2007), nyugati és koreai hangszerek „jó keveréke”</h2>
A következő darab <strong>Stefano Bellon</strong> olasz zeneszerző műve, a <strong>Once Red</strong>. Ezt a művet különösen jó példának érzem arra, hogy a <strong>nyugati hangszerek</strong> és a <strong>koreai hagyományos hangszerek</strong> mennyire természetesen tudnak együttműködni.

A darab megrendelése és előadása a beszámoló szerint <strong>2006–2007</strong> környékére esik: <strong>2006-ban</strong> Hollandiában az <strong>Atlas Ensemble</strong> meghívására mentem együttműködésre, ott találkoztam a szerzővel, aki a helyszínen annyira lelkes lett a gayageum iránt, hogy azonnal workshopot kért, és kifejezetten gayageum-művet akart írni.

Kért tőlem hagyományos zenei felvételeket, én több lemezt is küldtem neki, köztük <strong>Kim Wol-a</strong> egyik <strong>női gagok</strong> felvételét. A szerző azt mondta, hogy az <strong>Isu Daeyeop</strong> különösen megérintette, és abból szeretne kiindulni. Őszintén: én ettől megijedtem – arra gondoltam, hogy ebből biztosan túl lassú, „álmos” darab születik. Ehhez képest a végeredmény <strong>meglepően dinamikus</strong>, nagyon jól működő zene lett, és kifejezetten örültem, hogy mégis hagytam kibontakozni ezt az ötletet.

<hr />

<h2>4.) Chou Wen-chung – <em>Eternal Pine</em> (2008), koreai hangszer-ötös és a mű sokféle változata</h2>
A következő mű szerzője <strong>Chou Wen-chung</strong> (szül. <strong>1923</strong>), kínai származású, de az Egyesült Államokban is meghatározó pályát befutó zeneszerző; többek között a <strong>Columbia University</strong> professzora is volt. A profilját olvasva nemcsak zeneszerzőként lenyűgöző, hanem szervezőként és gondolkodóként is: sokat tett azért, hogy ázsiai zenéket és ázsiai szerzőket láthatóvá tegyen, platformokat hozzon létre, és hidakat építsen.

A darab címe: <strong>Eternal Pine</strong> („Örök fenyő”).
Ezt a művet <strong>2008-ban</strong> adtuk elő egy olyan koncerten, ahol egy <strong>CMEK</strong> nevű együttesben dolgoztam: ez egy <strong>9</strong> tagú formáció volt, amelyben nyugati és koreai hagyományos hangszerek muzsikusai együtt játszottak, és külföldi szerzőktől kértünk új műveket.

A koreai hangszer-összeállítás ebben a verzióban: <strong>gayageum, daegeum, piri, saenghwang, janggu</strong> (tehát 5 hangszer).

A darab előszavában a szerző megemlíti, hogy kb. <strong>60</strong> évvel korábban Koreában járt, találkozott <strong>Lee Hye-gu</strong> zenetudóssal, és sokat tanult a koreai zenéről. A művet Lee Hye-gu <strong>100. születési évfordulójára</strong> ajánlotta.

A „fenyő” a kelet-ázsiai kultúrákban gyakran a <strong>természet örökkévalóságát</strong> és a <strong>hosszú életet</strong> jelképezi. A szerző azt írja, hogy a koreai udvari/hivatásos hagyományos zene (<strong>jeongak</strong>) szellemisége és formavilága inspirálta. A tételek értelmezésében olyan fogalmak jelennek meg, mint <strong>ég–föld–ember</strong>, illetve a „magas csúcsok” és „mély szakadékok” képe: a végtelen univerzum és a természeti korlátok között álló ember belső világának metaforái.

Számomra ez a mű azért is különleges, mert Chou Wen-chung szinte „élete végi” alkotásaként nagyon nagy hangsúlyt fektetett arra, hogy az ázsiai gondolkodást, esztétikát, filozófiát belefoglalja. Tudom róla, hogy kalligráfiával is foglalkozott, sokat olvasott, sokat elmélkedett – rendkívül erős humanióra háttérrel alkotott.

És van még valami érdekes: az <em>Eternal Pine</em> nem maradt meg egyetlen verzióban. A szerző annyira kötődött hozzá, hogy több átirat/változat is készült:
<ul>
 	<li><strong>2008</strong>: koreai hangszer-ötös verzió,</li>
 	<li><strong>2009</strong>: nyugati hangszeres verzió,</li>
 	<li><strong>2010</strong>: gayageum-szóló verzió,</li>
 	<li><strong>2013</strong> és <strong>2015</strong>: kínai hangszerekre készült verziók (különböző összeállításokban).</li>
</ul>
<iframe title="YouTube video player" src="https://www.youtube.com/embed/p03dVoODzm8?si=Si9Jzor578KHbS7r" width="560" height="315" frameborder="0" allowfullscreen="allowfullscreen"></iframe>
Emlékezetes pillanat volt számomra az is, amikor a szerzőt először taníthattam a gayageum sajátosságaira egy workshopon: hangterjedelem, játékmódok, technikák. Egy másik alkalommal pedig ő kérte, hogy szeretne találkozni Lee Hye-guval – végül nagy nehézségek árán összehoztuk a találkozót, és a 2 ember <strong>átölelve egymást sírt</strong>. Ez számomra nagyon megható volt.

A szerző a komponálás alatt elképesztően sok levelet írt nekem – nem egyszerű „praktikus e-maileket”, hanem filozófiai magyarázatokat, hogy értsem a mű mélyebb hátterét. Akkoriban, mivel az angolom sem volt tökéletes, és a filozófiai szövegek sem voltak könnyűek, ez néha őszintén szólva óriási stressz volt. Később viszont rengeteg skiccet és jegyzetet ajándékozott nekem a darabhoz; ezeket egyszer nagyon szívesen <strong>múzeumnak</strong> adományoznám.

A mű különböző verzióinak léte annyira látványos, hogy a szerző egy <strong>CD-n</strong> is összefogta őket. Amikor kínai zenészekkel együtt játszottuk el a kínai változatot, egy kínai előadó odajött hozzám, és azt mondta: „Teljesen más érzése van, mint amikor ti (koreai hangszereken) játsszátok.” Én is így éreztem – ez nagyon érdekes tapasztalat volt.

<hr />

<h2>5.) Donald Womack – <em>Tightrope / Highwire Act</em> („Kötéltánc”, 2009), gayageum-szóló</h2>
A következő darab <strong>Donald Womack</strong> műve, a <strong>줄타기</strong> – ezt magyarul leginkább <strong>„Kötéltánc”</strong>-nak mondanám, a szerző angol alcíme pedig <strong>Highwire Act</strong>.

Ezt a darabot <strong>2009-ben</strong> játszottam a gayageum-szólóestemen. A szerzővel <strong>2008-ban</strong> találkoztam, amikor a Hawai‘i Egyetemen workshopot tartottam; akkor Donald Womack és Thomas Osborne (mindketten ott tanítottak) beültek az órákra, és ott ismerkedtünk meg.

Womack amerikai, <strong>Virginia</strong> államból származik, és jelenleg is a Hawai‘i Egyetemen tanít zeneszerzést. Ez a mű Koreában komoly „szenzációt” keltett, és a szerző azóta is rengeteget ír koreai hangszerekre – sokszor már szinte úgy, mintha koreai szerző volna.

A cím ötlete onnan jön, hogy a koreai kötéltáncban a táncos a kötélen egyensúlyoz, és a szerző ezt párhuzamba állította azzal, ahogyan a gayageum húrján a játékos az ujjával „egyensúlyoz”, hajlításokat és finom kontrollt hoz létre.

Amikor először tanultam, számomra ez a darab brutálisan nehéz volt: rengeteg technika, rengeteg olyan különleges hangzás és menet, ami korábban a gayageum-szólóirodalomban nem volt „tankönyvi” módon jelen. Az első reakcióm az volt: „Hogy lehet, hogy nem koreai, és mégis mintha mindent tudna a gayageumról?” A közönség is rendkívül jól fogadta. Ma már szinte „alapdarab”: a diákok tömegesen játsszák.

<iframe title="YouTube video player" src="https://www.youtube.com/embed/vN86IApAAtE?si=tGbLeduCDD7deMDd" width="560" height="315" frameborder="0" allowfullscreen="allowfullscreen"></iframe>

<hr />

<h2>6.) Thomas Osborne – <em>Piece of the Sky</em> (4 tétel)</h2>
A következő szerző <strong>Thomas Osborne</strong>, aki ugyanott dolgozik, mint Donald Womack. Ugyanazon a találkozási időszakon belül ismertem meg, de a stílusa teljesen más: ő nagyon <strong>romantikus, lírai</strong> zenét írt, „szép”, éneklő vonalakkal.

A <strong>Piece of the Sky</strong> <strong>4</strong> tételből áll; a cím is nagyon kedves. Az előadásban a <strong>4. tételből</strong> hangzott el részlet.

Osborne amerikai, Indiana államban szerzett diplomát.

<iframe title="YouTube video player" src="https://www.youtube.com/embed/eO_bL4Yj69o?si=38kIkSC8bHWG26Lu" width="560" height="315" frameborder="0" allowfullscreen="allowfullscreen"></iframe>

<hr />

<h2>7.) Donald Womack – <em>Skittled Rhythm</em> (gayageum-versenymű) + <em>Intertwined</em></h2>
Ezután ismét Womack következett: a gayageum-versenyműve, a <strong>Skittled Rhythm</strong>. Ezt ma már koreai hangszeres verzióban is sokat játsszák.

A darab eredetileg nyugati zenekarra készült verzióban élt, én pedig <strong>2015. 09-ében</strong> (Ulan-Ude, Oroszország) adtam elő. Később koreai hangszer-zenekari kíséretes változat is lett belőle, és ma már sok hallgató játssza – kvázi „mesterpélda” lett.

Nagyon él bennem az első összpróba emléke: amikor megszólalt a nagy ütős belépés, azonnal az volt az érzésem, hogy <strong>„ez a darab működni fog, ez jó darab”</strong>.

(A felvételen, amit akkor bemutattam, nem én játszottam, hanem <strong>Jang Sam-su</strong>, aki jelenleg doktori képzésben van.)

Ezután elhangzott Womacktól még egy darab, az <strong>Intertwined</strong>, amely <strong>gayageum–brácsa–janggu</strong> összeállításra íródott. Ezt azért akartam mindenképp megmutatni, mert különösen jól sikerült benne a nyugati és koreai hangszínek összekapcsolása. Az ősbemutatón a brácsát Womack felesége játszotta, a janggun pedig – meglepő módon – maga Womack.

<iframe title="YouTube video player" src="https://www.youtube.com/embed/h9aJ6E8j5Xs?si=-v7TznDcsF1aUJ_F" width="560" height="315" frameborder="0" allowfullscreen="allowfullscreen"></iframe>

<hr />

<h2>8.) Moses Bertran – <em>Taking Your Hand Now</em> (2022)</h2>
Végül egy egészen friss emlék: <strong>Moses Bertran</strong> spanyol zeneszerző (a beszámoló szerint jelenleg Kolumbiában tanít, egy katonai felsőoktatási intézményhez kötődve).

A darab címe: <strong>Taking Your Hand Now</strong> („Most megfogom a kezed”). Ennek személyes története van: írtam egy könyvet a modern gayageum-kottázásról, és az előszóban azt fogalmaztam meg, hogy akik a gayageum útjára segítettek – különösen az édesanyám –, ha élne, most szeretném <strong>erősen megfogni a kezét</strong>, és megköszönni neki. A zeneszerző ezt elolvasta, nagyon meghatotta, és erre építette a darab címét és hangulatát.

A mű egyszerre <strong>romantikus</strong>, közben <strong>koreai karakterű</strong>, és erősen érezhető benne a <strong>spanyol népzenei</strong> íz is. A kezdése különösen lírai. Emiatt számomra nagyon emlékezetes, és úgy érzem, hogy „nyugati formában” is nagyon szépen tud gayageumra „hangolódni”.

<iframe title="YouTube video player" src="https://www.youtube.com/embed/lH6Lc7esSWU?si=XTLvrDW4YehsSuW4" width="560" height="315" frameborder="0" allowfullscreen="allowfullscreen"></iframe>

<hr />

Az SNU Zoom-on 2026.01.16-án elhanzott előadás felvétele:

<iframe title="YouTube video player" src="https://www.youtube.com/embed/aSS64zgeq5I?si=g9YKRFlQbrzgBpHx" width="560" height="315" frameborder="0" allowfullscreen="allowfullscreen"></iframe>
<h2>Zárás</h2>
Eddig néhány olyan művet mutattam meg, amelyek <strong>1989-től</strong> a legutóbbi évekig különösen megmaradtak bennem. Őszintén: eredetileg gondolkodtam azon, hogy ebből „műfejlődési ívet” felrajzoló tanulmányt írjak, de az anyag túl nagy, túl sok munka lenne egyben.

Ma ezért inkább <strong>alapozásként</strong> tekintettem erre: néhány darabot mutattam meg, és azt érzem, a legfontosabb talán az, hogy a fiatalabbaknak, tanítványoknak látszódjon: <strong>a gayageummal ilyen irányokba is el lehet indulni</strong>, és lehet nemzetközi együttműködésekben gondolkodni. Bízom benne, hogy a következő generációk még tovább viszik ezt.

Köszönöm.